![](https://agricolaverkko.fi/vintti/kuvitus/sormus.jpg)
Espoosta elokuussa 2013 löydetty keskiaikainen kultasormus, kuva: EKM
Ilari Aalto kirjoittaa Mullan alta blogissaan tärkeästä asiasta, eli maasta löydettyjen muinaismuistojen arvosta ja siitä mitä niistä pitäisi löytäjille maksaa. Kirjoitus liittyy Espoosta keskiaikaisen sormuksen löytäneiden palkkioon, jonka arvosta ”kansa” on antanut langettavan tuomion iltapäivälehden välityksellä:
Aalto muistuttaa blogikirjoituksessaan siitä, mitä muinaismuistolaki asiasta sanooHyi hyi Museovirasto
Museovirasto teki ruman tempun – maksoi viime kesänä metallinpaljastinharrastajan Espoosta löytämästä keskiaikaisesta kultasormuksesta 500 € palkkion. Poikkeuksellisen suuri palkkio ei kuitenkaan löytäjää miellyttänyt, eikä miellyttänyt Ilta-Sanomien lukijoitakaan. Uutisen keskusteluosastoon tulvi seuraavanlaisia viestejä:
On varsin yleistä, että arvokkaiden muinaisjäännösten löytäjät ovat pettyneitä rahalliseen korvaukseensa. Löytöhän on mittaamattoman arvokas, joten eikö siitä tulisi lyhyellä matematiikalla maksaa mittaamattomasti rahaa? Vastaus on ikävä kyllä ei.
Monelle saattaa tulla yllätyksenä, että vastaavanlaisten löytöjen markkinahinta ei ole suuren suuri. Valtaosa arkeologisesta löytöaineistosta on rahallisesti täysin arvotonta, ja siksi sitä voikin nimittää mittaamattoman arvokkaaksi: tieteellinen arvo ei nimittäin ole euroissa mitattavissa.
****
Lopuksi asian moraalista puolta kannattaisi myös pohtia:Ihan vain muinaismuistolain (erityisesti 16§ ja 17§) kertauksena: kaikki yli 100-vuotiaat maan tai veden alta löytyvät esineet kuuluvat Suomen valtiolle, joka saa ne itselleen lunastaa. Tämä nyt on aika selvää, muinaisjäännökset kuuluvat kaikkien yhteiseen omistukseen vähän niinkuin kirjaston kirjat, mutta harva taitaa pölliä kirjastojen niteitä. Sen sijaan muinaisjäännöksiä tuntuu olevan paljon helpompi varastaa. Tämä siitä huolimatta, että kaikista jalometallilöydöistä ja muuten arvokkaista löydöistä saa huomattavan korvauksen, metallien kohdalla 1,25-kertaisesti materiaalin hinta. Näin on ollut jo vuodesta 1666, jottei houkutus sulattaa esine olisi suurempi kuin tarjota se viranomaisille.
Espoon sormuksen kohdalla saatu korvaus oli huomattavasti materiaalin arvoa enemmän, mikä on kohtuullista löydön merkityksen huomioon ottaen. Samoin 2012 Hattulan Vesunnan kartanolta löytyneistä rautakautisista hopearahoista saivat löytäjät huimat 450 € per naama, mikä pisti löytäjillä vihaksi vaikka oli moninkertaisesti metallin arvo. Yhdeksästä hopearahasta maksettiin heille siis 100 € per raha.
* Espoon kaupunginmuseo arkeologiaLehdistä on tietenkin mukava uutisoida kansaa riistävästä Museovirastosta, mutta kansa voisi vähän kääntää katsettaan itseensä. Mistä kuvitellaan Museoviraston hankkivan tähtitieteellisiä summia löytöjen lunastamiseen? Ilta-Sanomien kommentoijat paljastavat vain paskamaisen ahneutensa – laki ei tee tehtäväänsä, jos kansalaisen ensimmäinen kysymys on, mitä itse hyötyy lain noudattamisesta. Kuinka monen muun lakipykälän noudattamisesta kinutaan tai edes tarjotaan rahaa? Itse en ainakaan odota tienaavani viittä euroa aina kun en kävele punaisia päin.
Mullan alta: Hyi hyi Museovirasto (Ilari Aalto, 20.1.2014)
* Metallinilmaisin ja arkeologiset kohteet (Museovirasto)